Sun tehtävänäs on soluttautua venäläiseen huumeliigaan.
Tästä eteenpäin sun nimes on Kari Petola.
―Ketäs nää on? ―Tarmo Kuusisto, Nadja Ivanova.
Toimii Kuusiston tulkkina Pietarissa.
Kaiken maailman paskaisia. ―Kiitos.
Mites Kuusiston kuvioista poistaminen?
Poliisista päivää. Teidän tarvis lähtee mukaan.
―Mikä sulle tuli? ―Mä oon niin pulassa.
Heität sä usein keikkaa?
―Miks sä haluat auttaa mua? ―En mä halua pelkästään auttaa.
Mä voisin itekin vähän rikastua.
Kukas se meidän yhteyshenkilö on?
―Sergei. ―Kari. ―Andrei.
Tiedät sä sellasta ku Kari Petola? ―En.
Kukas se on? ―Sitä mä täs just mietin.
―Alan miehiä? ―Niin ne väittää.
(Venäjää:) Auto on valmis matkaan.
―Tällä autolla mennään Suomeen. ―Vau.
Sininen Opel, XFJ 521.
Kama on bensatankissa, ei pitäis koirista olla ongelmia.
Ulos autosta.
(Englantia:) Mikä on summa? ―Mikä summa?
Epäiliks ne sua? ―Pieni väärinkäsitys.
Ei ollu mikään hääppönen keikka. ―Se oli koeajo.
Sergei soitti. Haluaa katsoa, kuinka selviydyt isommista eristä.
(Venäjää:) Kiitos, Nataša.
Miten menee? ―Hyvin.
(Englantia:) Oletko koskaan kokeillut vesipiippua? ―En.
―Pidät varmasti.
Se on kokeilun arvoista.
―Minä kokeilen mitä vaan.
―Ei, on sellaista mitä ei pidä koskaan kokeilla:
votkaa ja olutta sekaisin ja seksiä miehen kanssa.
Ja vasikkana olemista.
―Malja sille.
―Terveydeksi.
(Puhelin.) Anteeksi.
(Venäjää:) Haloo?
Mitä sinä kysyt?
Tietenkin ostat.
Siirrän rahat huomenna tilillesi.
Niin sitä pitää, asia selvä.
Kypärä toisesta maailmansodasta.
Minulla on iso kokoelma sotamuistoja.
Pidätkö? ―Oikein hyvää.
―Venäjällä on hyvää se, että meillä on kaikkea.
Vesipiippuja Uzbekistanista, punaviiniä Georgiasta ―
ja konjakkia Armeniasta.
―Tiedän merkin, Belyi Aist.
Ja oopiumia Afganistanista.
―Niin, kaikkea.
―Me tarvitaan isompia määriä.
Tämä on vasta leikittelyä.
―Huumekauppa toimii kahdella eri tasolla.
Ensimmäisellä tasolla riski ja tuotto ovat pieniä.
Sitten on toinen taso.
Toisella tasolla on enemmän riskejä.
On enemmän menetettävää eikä mikään saa mennä pieleen.
―En ota riskejä.
Jokainen erä, jonka vien, menee perille.
―Kenties, mutta emme voi olla varmoja.
―Pidättekö minua tyhmänä?
Juttu on yksinkertainen. Maksan niille jotka auttavat.
Maksan ihmisille Venäjällä ja Suomessa.
Kaikki on taattua.
Mutta ihmiset ovat ahneita.
Minulle ei jää mitään, kun olen maksanut kaikille.
Tarvitsen suurempia eriä.
―Mitä arvelet, Andrei?
―Vienti on helppoa, kun siinä ei ole vaikeuksia, ―
mutta pystytkö hoitamaan homman, ―
kun ilmestyy ongelma?
―Teen mitä minun pitää.
Ja sä toisit lähetyksen joka kerta? ―Joo.
Harlamov toimittaa puhtaampaa tavaraa, jonka mä laimennan täällä.
―Ja Nadja on koko ajan mukana? ―Ei narkkari itekseen pärjää.
―Onhan se narkkari, mut ei nekään oo idiootteja.
Varsinkin mitä tulee poliisien tunnistamiseen.
Sun olis syytä ottaa etäisyyttä Nadjaan. ―Mä otan vastuun siitä.
Oliks muuta? Häh?
(Tare:) Onks Nadjasta kuulunu?
―Ei sen koommin kun kävi toimittamassa sulle asiaa ―
ja jossain ihmeen välissä se ehti pöllimään kaks sataa kassasta.
―Sä tiedät, minkälaisia narkkarit on. ―En.
Mä en tiedä. Millasia ne on? ―Hei, älä viitti.
―Kaks sataa on suuri raha mulle.
Millasia ne narkkarit on? ―Ne haluu sen seuraavan piikin.
Muulla ei oo väliä.
Ne sanoo ja tekee mitä vaan, että ne saa sen seuraavan piikin.
Sellasia on narkkarit.
―Just.
(Venäjää:) Joka on rakastunut tosissaan.
Elämäsi täyttää hän unelmin.
Mennäänkö tanssimaan Pietarissa johonkin hienoon paikkaan?
―Katotaan sitte. ―Jos mennään, täytyy ostaa uusia vaatteita.
Nää on ihan vanhoja. ―Joo joo joo, katellaan sitte, kun päästään sinne.
(Englantia:) Tyttäreni pitää Suomesta kovasti.
Hän pyysi välittämään kiitokset.
―Sitä vartenhan ystävät ovat.
―Niin ystävät...
Tuo on terveellistä.
Etenkin jos on kankkunen.
―Perheelle. ―Ystävyydelle.
Haluan puhua liikeasioista.
Minulla on jokunen ystävä, jotka haluaisivat Suomeen.
―Kuinka monta? ―Ei monta.
Yksi nyt ja ehkä toinen myöhemmin.
―Onko teillä ystävänne nimi?
Hyvä on.
Käyn täällä kerran viikossa.
Joskus rajalla menee jopa neljä tuntia.
―Ehkä se voidaan hoitaa nopeammin.
―Se olisi mukavaa.
―Ystävyyden malja.
Terve.
Toivottavasti matka meni hyvin.
―Tällä autolla upeasti.
―Minä otan tämän auton, ja Andrei saa vanhan autoni.
―Minulla on sinulle jotain.
Pieni lahja Suomesta.
―Johan on.
Tämä on suomalainen Mosin―Nagant.
Miten suomalaiset kutsuivatkaan tätä?
―Ukko―Pekka.
―Paras sota―ase ennen Kalašnikovia.
―Sitä käytetään vielä Suomessa metsällä.
―Montakohan venäläistä tälläkin on tapettu?
―Ehkä noin yhdeksän.
―Kiitos, Kari.
Olen sanaton.
Meidän miehiä.
Kiitos, minä menen nukkumaan.
Hyvää yötä.
Miks sä juot niin paljon?
―Miks sä vedät kamaa?
―Tunnet sä Vysotskin laulun Kurittomat hevoset?
―Arvaa.
―Siinä mies ratsastaa hevosella vuoren reunaa pitkin, ―
pitkä pudotus alla.
Hän käskee niitä kulkemaan hitaammin, mutta ne ei tottele.
Mulla on sellaiset hevoset, kurittomat.
Mä tiedän, että on vaarallista, mutta en mä pysty lopettamaan.
Ymmärrät sä?
―Ymmärrän.
―Mä luulen, että sunkin hevoset on hyvin kurittomat.
Päivää. Passi ja rekisteriote.
Kiitos.
―Tää on selvä.
―Kiitos. ―Olkaa hyvä.
―Se huumekoira haistoi tän lastin. ―Älä nyt hulluja puhu.
Se on pakattu niin hyvin, ettei se mitään haistanu.
Hei, ei noin.
―Miten sitte? ―Näin, kato.
No niin, tee sitä. Mä käyn veskissä.
―Mä lähden nyt.
Mulla voi mennä aika myöhään. ―Joo. Moi moi.
(Kivi:) Mä en voi loputtomiin järjestää viisumin puoltoja.
Kohta joku kyselee, mistä on kysymys.
―Ei sun tarvii. Mä pääsen kohta tukkupuolelle.
―Mikä tää Ukko―Pekka―kuitti on? ―Liikelahja Harlamoville.
―Aika kallis. ―Se on hintansa väärti.
―Harlamovista tarvittais lisää tietoa. Voisit sä ottaa valokuvan? ―Totta kai.
―Mitä ylemmäs sä menet, sen tarkemmin sua pidetään silmällä.
―Mulla on homma hoidossa. Katot vaan, ettei täällä oo vuotoa.
―Täällä päässä ei oo mitään vuotoa, siitä mä pidän huolen.
Oo varovainen.
―Totta kai.
Seis!
―Andrei... ―Niin.
―Mitä tämä tarkoittaa?
―Olen poliisi FSB:n huumeyksiköstä.
―Niinkö?
Onko sinulla henkilöllisyyspapereita.
―Olen peitehommissa.
Onko sinulla papereita? ―Ei.
Minäkin olen peitehommissa.
Helsingin poliisin huumeyksikkö.
―Tiedän.
―Mitä tämä tarkoittaa?
―Harlamov lähetti tarkistamaan.
Katsomaan täytätkö vaatimukset.
―Kauanko olet seurannut minua?
―Siitä kun tapasit Sergein. ―Hyvin toimittu.
En ole huomannut mitään. ―Et tietenkään.
Venäjän erikoisjoukkojen koulutus. ―Niinpä tietenkin.
―Kauanko olet ollut soluttautuneena?
―Kolme vuotta.
―Se on pitkä aika.
―Minulla ei ole vaimoa, ei tyttö― ystävää eikä muitakaan ystäviä.
Minun elämäni on tässä.
―Sama täällä. Olen hyvä vain poliisina.
―Hyvä on...
Sinä suojaat selustani ja minä suojaan sinun.
―Sovittu.
Nadja?
Hei. Katos, kuka tuli. Kato. Haloo?
Mitä vittua sä oot menny tekemään? Haloo?
Hei, nouse ylös siitä. Nouse ylös. Noin.
Kato, kuka tuli. Moi.
Nyt voitais laulaa. Lauletaas vähän. Laula.
Lauletaan vähän. Älä nukahda. Hei, herää.
Vittu, et kuole nyt siihen.
Tanssitaan. Tanssitaan nyt, perkele. Nyt tanssitaan.
Tai sit mennään suihkuun.
―Lopeta.
Oot sä hullu, vai?
(Puhelin.)
Terve.
―Mitä uutta läntisestä maakunnasta?
―Ystävämme ei petä meitä. Mies on mikä sanoo olevansa.
―Onnistuisiko tukkuhomma?
J―akelu tuntuu olevan kunnossa.
Hänelle voisi uskoa suuremman erän.
―Ruotsissa yhteysmies karkasi vankilasta ―
ja matkustaa Suomeen hoitamaan tehtäväänsä.
―Nyt kun Suomen ja Ruotsin kontaktit ovat kunnossa, ―
voimme edetä suunnitelman mukaisesti.
―Hyvä, niin tehdään.
―Selvä.
Tää tilanne ei oo enää sun hallinnassa.
―Se oli vahinko. ―Sä syöt kuormasta ja vedät överit. Mikään vahinko ollu.
―En oo ennen ottanut näin puhdasta.
―Sä tiesit, että se ei ollu sun kamaa. ―Sitä oli niin paljon.
―Mut hei, sä lopetat nyt. ―Mitä?
―Sä lopetit just. ―Sä et mua määrää.
―Sä lopetit just äsken, kun mä sanoin, että sä lopetat.
―Okei.
Mä vähennän ja otan rauhallisesti. ―Älä puhu paskaa.
―Hei! Okei, mä lopetan. Mä lopetan.
Hei...
Ihan oikeesti, hei.
―Sulla ei oo enää rahaa. Jos haluat jotain, mä ehkä ostan sen sulle.
―Luulet sä, että tuo auttaa?
―Se loppui nyt.
(Venäjää:) Ei syytä huoleen.
Kyllä, "musta kirja" on minulla.
Säilytän sitä kassakaapissa, kukaan ei pääse käsiksi siihen.
Huomennako?
Olen helpottunut, kun saan tämän käsistäni.
Kiitos, näkemiin.
Tästä saattaa aueta meille ihan uusia uria.
Päämiehemme luottaa meihin.
―En luota Sergeihin. Mies juo liikaa.
―Saman verran se juo kuin suomalainenkin.
―Se on toinen juttu. Kaikki suomalaiset juovat paljon.
―Juovatko enemmän kuin venäläiset?
―Juovat. Enemmän.
―Sergei on hyvä, mutta hänelle ei pidä antaa liian suuria juttuja.
Tehköön pikkuhommia. ―Hyvä on.
―Lähden tänään Moskovaan ja palaan huomenna.
Suomalaiselle pitää antaa toimintaohjeet.
Ruotsalaiselle pitää ilmoittaa uudet aikataulut.
―Ymmärrän. ―Hyvä.
Uusi auto vanhukselle.
Minulla on hyvää votkaa illalla.
―Ei votkaa tänä iltana.
Menen illalla ulos ja sinä huolehdit Nadjasta.
Tänä iltana.
Ei huumeita.
Onko selvä?
―Selvä. ―Hyvä.
Onko kahvia? ―Eikö votkaa?
Kahvi on tuolla.
Tunnetko näitä miehiä?
―En.
―Harlamov on järjestämässä suurta kuljetusta.
Hän on palkannut ihmisiä ja testailee eri reittejä.
―Kulkeeko lasti Ruotsiin?
―Kyllä, Suomen kautta.
―Voisinko olla siinä mukana?
―Minä suosittelin jo sinua.
―Tiedän että haluat kiinni koko organisaation, ―
mutta sellainen ei onnistu millään.
―Siihen on keino.
―Millainen?
―"Musta kirja".
―Mikä kirja? ―Ei oikea kirja.
Se on kovalevy, jossa on nimiä, päiviä, rahasiirtoja.
Kaikki.
Se on Harlamovin kassakaapissa.
―Miksi niillä on sellainen?
―Ehkä he aikovat kiristää toinen toistaan.
―Se on tietenkin hälytysjärjestelmien takana.
―Nyt ollaan Venäjällä.
Täällä ei luoteta tekniikkaan vaan ihmisiin.
―Mietitään asiaa.
Et sitten huijaa.
―Pelaan puhdasta peliä.
―Sitä nainen ei tee koskaan.
―Olisiko vähän teetä? Sitä minä haluaisin.
―On.
Armeijassa kaikki pääsevät käsiksi huumeisiin.
Heroiinia haetaan Afganistanista sotilaskoneilla.
Siellä tapasin Harlamovin.
Olimme molemmat erikois― joukoissa Afganistanin sodassa.
―Ja nyt olette molemmat huumebisneksessä.
Menen käymään vessassa.
―Kunhan et karkaa.
Lupasin Karille että pidän sinua silmällä. ―Enhän minä karkaa.
Huumeliiga ei tapa vain petturia vaan myös tämän perheen.
―Petturi ei siis selviä pelkällä itsemurhalla.
―Aivan niin.
―Mitä aiot tehdä, kun kaikki tämä on ohi?
―En tiedä.
Luultavasti yritän selvittää kuka olen.
Oltuani kolme vuotta joku muu en ole enää varma.
Entä sinä? ―En tiedä.
Eräs nuori tyttö melkein kuoli yliannostukseen.
Haluaisin auttaa häntä.
―Pidätkö lapsista?
―Oma tyttäreni kuoli yliannostukseen.
En osannut auttaa häntä.
Toivon, että voin auttaa tätä tyttöä.
―Nyt pitää mennä, pidä huolta itsestäsi.
―Samoin sinä.
Lähettivät Tukholmasta tällasen.
Henrik Larsson, lähtenyt omille lomille. ―Perkele!
Sama jätkä, jota Manninen veti Tukholmassa turpaan.
Sille pitää saada sana. Täähän voi pilata koko operaation.
Olen Harlamovin asialla. ―Harlamov ei ole paikalla.
―Tiedän, hän pyysi hakemaan papereita huoneestaan.
―Mikä on nimenne? ―Suhov, Andrei Mihailovitš.
―Hyvä on.
Vasja, vie hänet.
(Tare:) Annas tulla. ―Kama on täällä kolme kertaa kalliimpaa ku kadulla.
―Mut sitä on kymmenen kertaa vaikeempaa saada sisään.
―Se riippuu siitä, mitä kautta yrittää. ―Mitä sä tarkotat?
―Osa vartijoista on sitä mieltä, että mitä enemmän jengi on pöhnässä, ―
sitä paremmin päivät kulkee.
―Ei vartijat päästä kamaa sisään pelkästään sen takia.
―Ei, mut kirjoja ne päästää.
Siis se Rinkebyn Henkke, vai? ―Se muistaa sun lärvin.
―Joo, joo. Toisaalta sillä vois olla arvokasta tietoo Venäjän liigasta.
―Liian riskaabelia, pysyt nyt vaan kaukana.
Mites Pietari? ―Ne taitaa valmistella isoa lähetystä Suomen läpi Ruotsiin.
―Millon se tapahtuu? ―Ne odottaa vaan käskyä ylemmältä taholta.
―Kuka käskyn takana on? Harlamov? ―Ainakin toimeen paneva voima.
On sillä yläpuolella yks tai kaks kaveria.
―Nimet saattaa olla siinä niin sanotussa mustassa kirjassa.
Jos ketju ulottuu Suomeen asti, siitä ois helvetisti hyötyä. ―Niin. Jos ei?
―No... sit me annetaan se tieto Venäjän viranomaisille.
―Se selviää murtautumalla kova― levylle ja kattomalla, mitä siellä on.
Lähdenkö mä sen perään? ―Ei, ei.
Jos se tipahtaa sun syliin, ota talteen.
Mut muuten me pysytään suunnitelmassa. ―Kiitti.
―Sit yks juttu. Nää sun keikkas ja palkkios ei oikein natsaa yhteen.
―Ei tietenkään. ―Ei tietenkään? Selitä.
―Jos mä en tuhlais, se herättäis monenlaisia epäilyjä.
―Minkälaisia? ―Säästänkö mä pyrkiäkseni ite markkinoille.
Ostanko omia aineita ―
tai oonko poliisi, jonka on tilitettävä jokainen kuitti valtiolle ―
ja kysyttävä lupa jokaiseen samppanjapulloon.
―Okei. Koeta nyt pitää se aisoissa. ―Hei, sitä saa, mitä tilaa.
(Venäjää:) Entä lopullinen lähetys Ruotsiin?
Tietysti niin paljon kuin saamme.
Hienoa, nähdään Moskovassa.
―Miksi "Musta kirja" on taas täällä?
―Päämiehellämme on ongelmia eri tahojen kanssa.
Hän pelkää eikä uskalla pitää sitä itsellään.
―Ja me uskallamme?
―Harvoin meille uskotaan näin tärkeitä juttuja.
Päämiehemme luottaa meihin.
―Minä en edes tiedä, kuka meidän päämiehemme on.
―Se on sinun oman turvallisuutesi takia.
Onko kaikki valmiina Suomessa ja Ruotsissa?
―Kaikki on valmiina. ―Hyvä.
Nähdään.
Sä näytät hyvältä. ―Kiitos.
Eipä täällä oo paljon muuta tekemistä ku vääntää rautaa.
―Tää aika menee nopeesti. Pääset kohta pois.
―Sä ootat siellä mua, vai?
―Me ollaan ystäviä. Mehän autamme toisiamme.
―Joo. Mä luulen, että mua on autettu jo ihan tarpeeks.
―Mut mä voin saada sut mukaan työelämään, ―
saada sun oma elämäsi takaisin.
―Ja mitähän se maksaa? Kuinka kalliiks sun auttaminen tulee?
―Tarmo, noinko sä ajattelet minusta?
―Väitätkö, että sä oot täällä hyvää hyvyyttäs? Et halua multa mitään?
―Totta kai jos mä autan sua, sä autat mua. Eikö niin?
Mehän ollaan ystäviä. ―Mä tiedän tarkalleen, mitä sä tarviit.
―No, niin sä tiedät. ―Mut se, miten sä voisit auttaa mua, on ihan mysteeri.
―Mä kävin Pietarissa meidän tuttujen luona.
Ne lähetti terveisiä. ―Sepä hauskaa.
―Kun tulimme takaisin, sattui yks outo juttu.
Yks sellainen koira rajalla tuli meitä kohti, ―
mutta rajavartija veti sitä pois.
―Suomen puolella? ―Niin, Suomen puolella.
―Soita Kakelle. Sano, että mä oon luvannu yhden.
Mut älä yritä enempää. Se tietää, että mä lupaan vaan yhden.
―Kiitos, Tarmo.
(Venäjää:) Mitä on sattunut?
―Tare Kuusisto, meidän suomalainen mies, ―
joka parhaillaan lomailee Suomen valtion kustannuksella...
Hän ilmoitti asianajajansa kautta, ―
että meillä on suuri turvallisuusongelma.
―Onko rajalle tullut uusia käytäntöjä?
―Ei, kyse ei ole siitä.
Vaikuttaa että järjestöön on soluttautunut kyttä.
―Kyttäkö?
Voiko lähteeseen luottaa?
―Meillä on täällä vasikka.
―Kuka?
―Suomalainen ystävämme Kari Petola.
―Kari...
Tämäpä yllättävää. Kaveri on luotettava.
―Aivan, kuin yksi meistä.
―Tämä asia pitää tarkistaa perinpohjin.
―En haluaisi olla siinä mukana.
―Hyvä on, käyttäydy normaalisti.
Ihan kuin mitään ei olisi sattunut.
Hoidan asian itse.
―Kiitos.
Tämä on vaikeaa. Sitä haluaisi luottaa ihmisiin ja uskoa hyvää.
―Ajat muuttuvat.
―Ja koko ajan huonompaan suuntaan.
Terve.
―Menikö matka hyvin? ―Oikein hyvin.
―Lähdetään ajelulle.
―Entä Nadja? ―Hän jää tänne.
Meillä on iso ongelma.
Operaatio näyttää hajoavan käsiin.
―Tää etenee tuloksekkaasti ja vauhdilla. ―Vauhdilla päin seiniä.
Huumekauppias, joka tunnistaa Mannisen, on vapaana.
Eikä Mannisen kuiteista ota selvää.
―Manninen osaa varoa Henrikiä. Ja kuitithan on kyrillisillä aakkosilla.
―Summat ei täsmää. Ja useimmissa lukee venäjäksi vaan "tuotteita".
―Jos mietitään operaation tavoitetta, nää on triviaaleja pointteja.
―Poliisien on tehtävä kaikki lain ja säädösten mukaan.
Muuten me ei olla murtovarkaita kummempia.
(Manninen:) Mistä hitosta tieto tuli?
―Suomesta. ―Mahdotonta.
Kuka sen antoi? ―Tare.
―Ainoa side hänen ja minun välillä on...
―Nadja.
―Helkkari.
Kuinka? En ole tehnyt virheitä.
En minkäänlaisia.
―Hän on narkkari ja heillä on tarkka vaisto näissä jutuissa.
―Mitä meidän pitäisi tehdä?
―Minun pitäisi tappaa sinut. ―Niin.
―Jos päästän sinut, Sergei tietää että jotain on pielessä ―
ja minä paljastun myös.
―Entä jos lyön sinua ja katoan täältä?
―Sinun pitää lyödä kovaa, jotta se näyttää uskottavalta.
―Kunpa tietäisit.
Se oli leikkiä.
Entä kovalevy? ―Mitä siitä?
―Jos minun on paettava, voisin viedä sen mennessäni.
―Et pääse turvamiesten ohi. ―En.
Mutta sinä pääset.
―Tahtoisin totisesti nähdä mitä levyllä on.
―Jos se on niin hyvää kuin sanot, pääsisimme molemmat pois täältä.
―Hyvä on, tehdään se.
Tuolla, ylin kerros.
―Miten sinne pääsee sisään?
―Luota minuun.
Pikku krokotiili kysyy isältään:
"Isä, saanko minä joskus paljon rahaa?"
"Tietysti saat."
"Milloin?" kysyy poika.
"Sitten kun sinusta tehdään lompakko."
Helvetti!
―Mitä nyt? ―Ulos täältä, heti!
―Tule!
―Olen niin tyhmä!
Miten saatoin tehdä noin?
―Voinko tehdä jotain, Andrei?
―On yksi juttu.
Ääliö! ―Rauhoitu nyt, Andrei!
―Sanoin itseäni ääliöksi!
―Mikä tässä on pielessä? ―Etkö sinä tajua?
Tämä on Venäjä!
Rakastan Venäjää, tajuatko?
No niin...
Se siitä.
―Andrei, meidän pitää jutella.
―En ole Andrei vaan Aleksei Mihailovitš Kulakov.
―Selvä!
Minun oikea nimeni on Pekka Manninen.
―Haluaisin sanoa, että mukava tavata, ―
mutta minulla ei ole muuta keinoa.
―Mitä aiot tehdä?
―Minä ammun kerran.
Naarmun käsivarteen ja jalkaan.
Sitten sinä ammut minut.
―Oletko hullu?
―Olen.
Se oli se ensimmäinen joka meni ohi.
―En voi ampua sinua.
―Jos pakenen, he ampuvat vanhempani ja siskoni.
Jos ammun itseni, he ampuvat vanhempani ja siskoni.
He jäävät eloon vain, ―
jos joku perinteestä täysin tietämätön tappaa minut.
Sillä tavalla perheeni pelastuu.
Pystytkö tekemään mitä pitää? ―Tämä on mieletöntä.
―Tämä on Venäjä.
―Mieletöntä!
En voi tappaa sinua, Andrei. ―En ole Andrei!
Nimeni on Alex!
Minä olen jo kuollut.
Kuolin silloin, kun avasin kassakaapin oven.
Sano Sergeille, että minä keksin koko jutun, ―
että sinä olet muka kyttä, ―
jotta veisin huomion itsestäni.
―Vittu, tää on sairasta! ―Etkö sinä tajua?
Pelastan perheeni ja samalla sinut.
Olen venäläinen.
Osaan tehdä uhrauksia.
Tekstit: Anna Alho YLE 2011